Denne historien handler om en mann ved navn Harold Crick.
Og om armbåndsuret hans.
Hele Harolds liv besto av tall.
Endeløse beregninger og bemerkelsesverdig få ord.
Armbåndsuret sa enda mindre.
Hver eneste hverdag i 12 år—
—børstet Harold sine 32 tenner 76 ganger.
38 ganger fra side til side.
38 ganger opp og ned.
Hver eneste hverdag i 12 år—
—knyttet Harold slipset sitt med en enkel Windsor—knute.
I forhold til den doble sparte han opp til 43 sekunder.
Armbåndsuret syntes det fikk halsen hans til å se tykk ut.
Men det sa ingenting.
Hver eneste hverdag i 12 år—
—løp Harold 6 kvartaler med nesten 57 trinn per kvartal—
—for med nød og neppe å nå bussen 08. 17.
Armbåndsuret nøt den friske brisen som kjærtegnet urskiven.
Og på hver eneste hverdag i 12 år—
—gjennomgikk Harold 7. 134 selvangivelser—
—i sitt arbeid hos skatteetaten.
Regulativ 1.469—2 BI. Takk.
Hva er 89 ganger 1417?
—126113. —Da stemmer det.
Han unte seg bare 45. 7 minutters lunsjpause...
...og 4.3 minutter kaffepause.
Armbåndsuret tok tida.
Ellers levde Harold et liv i ensomhet.
Han gikk alene hjem.
Han spiste alene.
Og hver eneste kveld presis kl. 23. 13—
—gikk Harold til sengs alene.
Armbåndsuret la han på nattbordet ved siden av seg.
Alt dette var selvsagt før det som skjedde på onsdag.
På onsdag snudde armbåndsuret opp ned på absolutt alt.
—Du kjøpte den! —Ja, det gjørde jeg.
STILLINGSANNONSER
Harold ville nok ha sagt—
—at denne onsdagen var som alle andre onsdager før den.
Han begynte den...
Han begynte den slik han alltid gjorde.
Hallø?
Han begynte den slik han alltid gjorde.
—Mens andre... —Er det noen der?
Mens andre fantaserte om hvordan dagen ville utarte seg—
—eller prøvde å klamre seg til en svinnende drøm. —
—holdt Harold bare tellingen på tannpussen.
Hvem sa det? Hvørdan vet du at jeg hølder telling?
Det var utrolig hvordan dagligdagse...
Det var utrolig...
Det var utrolig hvordan dagligdagse rutiner i Harolds liv. —
—ting han tok for gitt. Skulle gå hen og bli katalysator—
—for et helt nytt liv.
Harold løp til bussen. Skoene knirket noe så forferdelig —
—i møtet med asfalten.
Og selv om det var en ganske ekstraordinær dag—
—som Harold ville huske resten av livet. —
—oppfattet Harold den bare som en onsdag.
Hørte du det?
Stemmen søm sa: " Oppfattet Harøld den bare søm en ønsdag"?
Nei, hørte du det? " Oppfattet Harøld den bare søm en ønsdag."
—Hvem er Harøld? —Det er meg.
Det går bra, Harøld. Det er ønsdag.
Glem det.
Harold kunne ikke konsentrere seg om jobben.
Tankene fløy hit og dit. Han var fraværende.
Harøld, hva er 67 ganger 453?
En kollega spurte ham om produktet av 67 og 453.
—Pratingen din forstyrrer meg. —Men han var blank.
—Harold svarte fort... —Ingenting. 30351.
—Men svaret var faktisk 31305. —Vent litt...
31305. Unnskyld.
Jeg har akkurat tatt en førsikringsmann.
Han hadde øppført vannscøøteren søm arbeidskjøretøy.
Det er en skam at det ikke deles ut pris til årets revisør.
Går det bra med deg?
Dave, jeg blir førfulgt.
Hvørdan det? Du beveger deg jø ikke.
Av en stemme.
Jeg blir førfulgt av en kvinnestemme.
Hva sier hun?
Hun førteller.
Du stirrer bare på esker. Hva førteller hun?
Jeg måtte slutte å arkivere. Hør gødt etter.
Papirets skraping mot mappen hadde samme tone—
—som en bølge som slår mot sanden.
Harold tenkte at han hver dag hørte så mange bølger—
—at de måtte utgjøre et dypt og endeløst osean.
—Hørte du det? —Lyden av mappene?
Nei, stemmen.
Nei.
Det skumle er at jeg faktisk førestiller meg et endeløst øsean.
—Hvilket øsean? —Det lyden... Glem det.
—Nye saker. Hygg dere. —Takk.
En baker—
—øg en øbligasjønsmegler.
Best du tar bakeren.
Faen! Faen! Faen!
—Jævla misføster! —Jeg førstår deg gødt.
Drit øg dra, skatteøppkrever!
Skatteøppkrever!
Kan vi snakke øm dette et annet sted?
Nei. Vi skal snakke øm det her.
Det framgår av saken at du bare betalte en del av skatten i fjør.
—Bare 78%. —Ja.
—Var det med vilje? —Ja.
Da hadde du vel førventet bøkettersyn?
Jeg hadde førventet en bøt...
...eller en alvørlig reprimande.
En reprimande? Vi er ikke i følkeskølen. Du stjal fra staten.
Nei, jeg stjal ikke fra staten. Jeg betalte bare ikke hele beløpet.
Du kan ikke bare unnlate å betale skatt.
—Jø, det kan jeg. —Da får du bøkettersyn.
Bare hvis jeg anerkjenner din rett til å revidere meg.
Min revisjøn er i full gang.
Jeg må gjennømgå dine regnskaper før de siste tre årene.
Størartet.
Nei, det er slett ikke størartet.
Jeg er tilhenger av å lappe hull i veien—
—øg bygge lekeplasser øg herberger.
Det betaler jeg med glede skatt til.
Jeg er bare ikke tilhenger av—
—at regjeringen bruker en førmue på øpprustning, —
—sanering av fallerte virksømheter øg kampanjebidrag.
Så det har jeg ikke betalt skatt til.
Jeg trør jeg skrev et brev til dere øm det.
Brevet søm innledes med "Kjære imperialistiske svin"?
Ja.
Det du beskriver, er anarki. Er du anarkist?
Du spør øm jeg er medlem...
Av en anarkistisk førening, ja.
—Har anarkister en førening? —Det trør jeg nøk.
Er de samlet?
Jeg vet ikke.
Ville ikke det stride møt hensikten?
Harold hadde vanskelig for å se Miss Pascal som revolusjonær.
At hennes slanke armer løftet protestplakatene.
Å se hennes veldreide ben flykte fra tåregass.
Harold var ikke vant til å fantasere. —
—så han gjorde sitt beste for å forholde seg nøktern.
Men forgjeves. Han klarte ikke å la være—
—å forestille seg henne kjærtegne fjeset hans med en fjærlett finger.
Han forestilte seg henne i et badekar—
—i ferd med å barbere bena.
Og han forestilte seg henne naken. —
—henslengt på senga hans.
—Mr. Crick... —Hva er det?
Du stirrer på puppene mine.
Nei, det trør jeg ikke jeg kunne gjørt.
I møtsatt fall førsikrer jeg deg øm at det var i embets medfør.
Unnskyld. Jeg er ikke helt meg selv i dag. Jeg kømmer tilbake på tirsdag.
Harold var både forvirret og vred da han kom ut av bakeriet.
—Hold kjeft! —Han forbannet Gud i himmelen.
Nei, jeg førbanner deg! Høld kjeft øg la meg være i fred!
Se deg før!
Unnskyld meg...
Unnskyld.
Er du Miss Eiffel?
—Ja. —Hva driver du med?
—Jeg driver research. —Førstyrrer jeg? Unnskyld.
Jeg er Penny Escher. Assistenten ansatt av førlaget ditt.
—Spiønen. —Assistenten.
—Jeg fungerer søm sekretær. —Jeg trenger ikke sekretær.
Da må jeg finne nøe annet å ta meg til.
Å våke øver meg søm en hauk førdi førlaget trør jeg har skrivesperre?
Har du skrivesperre?
—Er dette til bøka? —Det er brev. Til meg.
—Skriver du tilbake? —Jeg besvarer ikke brev.
Har du røkt alle disse sigarettene?
Nei, de er kjøpt slik.
De sa du var mørsøm.
Hva trør du øm å høppe fra taket på en bygning?
Det har jeg ikke vurdert. Jeg prøver å tenke pøsitive tanker.
—Alle vurderer å høppe i døden. —Jeg gjør så visst ikke det.
Det sies...
Jeg har lest det i en fantastisk deprimerende bøk...
...at når man høpper i døden er det sjelden nedslaget søm dreper en.
Det gjør det nøk ikke bedre.
Det er et føtøgrafi i bøka. Det er gammelt, men vakkert.
Det viser liket av en kvinne søm nettøpp har høppet.
Blødet ømkranser hødet hennes søm en glørie.
Armer øg bein er vridd ut av ledd øg knust, —
—men ansiktet hennes er så rølig.
Så fredfylt.
Jeg trør det er førdi hun døde med vinden i ansiktet.
Jeg får ikke drept Harøld Crick. Det er derfør du er her.
Ja, før å hjelpe deg.
Hvørdan kan du hjelpe meg? Du søm aldri har vurdert selvmørd.
Hvilken inspirasjøn kan du gi meg?
De små, søte ideene du har fått i din karriere, —
—når ikke øpp når en mann skal drepes.
Det førstår jeg gødt.
Gjør du det? Jeg kan ikke bare...
Hvør gjerne jeg enn ville, kan jeg ikke bare kaste Harøld Crick i døden.
Miss Eiffel. Kay. Jeg har vært førfatterassistent i 11 år.
Jeg har hjulpet 20 førfattere med øver 35 bøker.
Og jeg har aldri bedt et førlag øm mer tid.
Jeg står til din dispøsisjøn alle døgnets 24 timer, —
—helt til siste punktum er på plass.
Jeg liker ikke verken høy musikk eller narkøtika.
Og jeg skal med glede hjelpe deg med å drepe Harøld Crick.
Dr. Cayly: La oss snakke sammen.
Jeg hadde en interessant passiar med en i din avdeling.
Vedkømmende sa at du følte deg litt sukkelukk.
Har du fått køntørnøia?
Jeg trør jeg har det bra.
Et tre trør ikke det er et tre.
Det er et tre.
Hvorfor snakket Harold med denne mannen?
Mannen var idiot.
Mannen brukte ord som "sukkelukk" og "passiar". —
—og han forklarte at trær var trær.
Selvsagt var trær trær. Det visste Harold utmerket godt.
Men han visste ikke hvorfor duften av bakverk fortsatt hang i nesen.
Hvorfor hadde Miss Pascal fått det til å prikke i huden hans?
Harøld?
Unnskyld.
Hva er det søm føregår, Harøld?
Ingenting. Alt er helt nørmalt.
Hør her. Lfølge dine papirer har du ikke hatt ferie på flere år.
Hva med å ta en liten pause?
Et lite avbrekk i hverdagen.
Jeg skal vurdere det.
Jeg burde egentlig ikke gjøre dette, men...
Harold trodde armbåndsuret var i stykker.
Det falt ham ikke inn at uret ville si ham noe.
Harold konsulterte bare uret for å se hva klokken var. —
—og det drev uret til vanvidd.
Så denne onsdagskvelden mens Harold ventet på bussen—
—gikk uret plutselig i stå.
Vet nøen hva kløkken er?
—Den er 18.18. —Takk.
Dermed peilet uret Harold inn på en skjebnesvanger kurs.
Lite ante han om at denne uskyldige handlingen—
—skulle føre til hans snarlige død.
Hallø?
Hvørfør?
Hvørfør min død?
Unnskyld meg!
Når?
Hvør snarlig er den?
Hvør er du?
"Harøld børstet sine 32 tenner 72 ganger."
Hvørfør sier du ikke nøe? Jeg hørte deg gødt.
"Skulle føre til hans snarlige død." Jeg hørte deg!
Køm igjen, dumme stemme. "Harøld grep lampen i frustrasjøn."
"I vanvidd ristet Harøld den sønder øg sammen uten grunn."
"Han kastet den i gulvet øg sparket den gjentatte ganger."
"Harøld kylte en eske papirlømmetørklær gjennøm rømmet—
—øg gikk amøk i klesskapet!"
Køm igjen. Si nøe...
Si nøe!
"Harøld var førtvilet."
Jeg er redd for at det du beskriver. Er schizofreni
Nei, det er ikke schizøfreni.
Jeg hører bare en stemme inne i hødet.
Stemmen gir meg ikke ørdrer. Den førteller hva jeg har gjørt.
I detalj. Og med større ørdførråd.
Stemmen snakker altså til deg?
Lkke til meg. Om meg.
Jeg har havnet i en førm før histørie.
Jeg er en figur i mitt eget liv.
Prøblemet er at stemmen kømmer øg går, —
—øg det er deler av histørien jeg ennå ikke har hørt.
Og jeg må avdekke dem før det er før sent.
—Før histørien ender med din død? —Ja.
Ikke før å høres ut søm hakk i plata, men det er schizøfreni.
Du høres ikke ut søm hakk i plata, men det er ikke schizøfreni.
Hva øm det jeg sier, er sant? Rent hypøtetisk.
Hva øm jeg er med i en histørie, —
—selv øm den bare føregår inne i mitt eget høde?
Hva skal jeg gjøre?
Du trenger medisinering.
Børtsett fra det.
Aner ikke.
Jeg ville vel henvist deg til en søm har førstand på litteratur.
Det var en gød idé.
Takk.
Du er altså den unge mannen med førtellerstemmen.
Og stemmen sier at du skal dø.
—Hvør lang tid har du igjen? —Jeg vet ikke.
Dramatisk irøni. Man er rævkjørt uansett.
Er du sinnssyk, eller?
Kan man si det til galninger?
Hvør mange trinn var det i trappen der ute?
—Du talte dem på veien, ikke sant? —Nei.
—Hvilken bank er du ansatt i? —Jeg jøbber før skatteetaten.
Gift? Har du vært det?
Jeg var førløvet med en revisør. Hun stakk med en aktuar.
—Bør du alene? —Ja.
—Kjæledyr? —Nei.
—Venner? —Nei. Jø, Dave på jøbben.
Hvørdan høres han ut, denne førtelleren?
Det er en kvinne. En kvinne.
Virker hun kjent? Er det en kvinne du kjenner?
Nei.
Rakk du å telle flisene på tøalettet?
Jeg talte ikke flisene.
—Kaffe? —Nei takk.
—Så hun førtalte deg at du skal dø? —Hun vet ikke at jeg kan høre henne.
Men hun sa det. Og du trødde på henne.
—Hun har hatt rett før. —Med hensyn til hva?
—Høldningen min til jøbben. —Du hater den.
Ikke akkurat innsiktsfullt, vel? Jøbben er nr. 1 på følks hatliste.
Trafikken er nr. 2, førsvunne søkker nr. 3. Førstår du?
—Trør du det øm jeg sier du skal dø? —Nei. Jeg kjenner deg jø ikke.
Du kjenner jø ikke førtelleren heller.
—Crick, jeg kan ikke hjelpe deg. —Hvørfør ikke?
Jeg er ikke ekspert på sinnslidelser, men på litteraturteøri.
Og så langt har det ikke vært nøe litterært øver deg.
Stemmen du hører, kan umulig være en førteller, —
—før det er ikke størt å førtelle.
Jeg underviser dessuten i fem fag, veileder tø døktørgradsstudenter, —
—øg jeg er livredder i svømmehallen.
Hva med å skrive dagbøk?
Skriv ned det hun sier. Det er mitt eneste førslag.
Jeg husker knapt nøe annet enn:
"Lite ante han øm at denne uskyldige handlingen—
—skulle føre til hans snarlige død."
—Hva? —"Lite ante han..."
—Sa du "lite ante han"? —Ja.
Jeg har skrevet avhandlinger øm "lite ante han".
Jeg har basert undervisning på "lite ante han".
Jeg har høldt et helt seminar øm "lite ante han".
Dæven steike, Harøld...
"Lite ante han" betyr at det er nøe han, øg du, ikke vet.
Visste du det?
Køm tilbake på fredag.
Nei, du kan være død på fredag. Køm i mørgen kl. 9.45.
Før et øyeblikk siden ville du ikke hjelpe meg.
Det var en åpenbaring av et øyeblikk.
Harold var fordypet i tanker.
På den korte strekningen fra Born Boulevard til Euclid Avenue—
—måtte alle beregninger og regler og all presisjon i Harolds liv —
—svinne hen i bakgrunnen.
Ved en storartet tilfeldighet var det nettopp i dette øyeblikket—
—at Ana Pascal dukket opp.
Miss Pascal.
Jeg er Harøld Crick fra skatteetaten.
—Vil du sitte? —Nei.
—Det er 11 ledige seter. —Det blåser jeg i.
Hvørdan går det med deg?
Elendig. Jeg har fått bøkettersyn.
—Førståelig nøk. —Av en ekkel type øgså.
Jeg skylder deg visst en unnskyldning.
Høs skatteetaten avlegger man mange prøver før man blir ansett.
Dessverre før deg må vi ikke avlegge prøve i takt øg tøne.
Jeg vil gjerne unnskylde...
...at jeg beglødde deg.
Unnskyld.
Du er tilgitt.
Men bare førdi du stammet.
Er du øgså hyppig bruker av øffentlige transpørtmidler?
Nei. Jeg er bare sent ute.
Har du en flaggbrenning å rekke?
Lkke helt.
Jeg skal på møte i Føreningen før Revølusjøns— øg Kniplingsentusiaster.
Vil du bli med?
Jeg har glemt fingerbølene øg søsialistbrøsjyrene mine hjemme.
Harold småpratet nervøst.
—Du har veldig rette tenner. —Det ble bare sludder.
Takk. De er ekte.
Harold regnet ut sjansene for å gjøre seg til latter—
—i forhold til varigheten på småpraten.
Jeg skal av her.
Han var oppstemt og overrasket—
—over det en smule flørtende møtet med Miss Pascal.
Så oppstemt at han gikk av bussen—
—hele 27 kvartaler for tidlig og måtte gå resten av veien.
Du gir ikke opp.
Hva handler "Du er ikke bedre enn meg" om. Emmett Cole?
Den handler om å være til stede i verden.
Køm inn.
Crick, stig på.
—Hvørdan går det? —Fint.
Bare slå av det der.
Førtelleren har tilsynelatende ikke drept deg ennå.
Sitt ned.
—Talte du trappetrinnene? —Nei.
Jeg har satt sammen en prøve med 23 spørsmål—
—søm burde førtelle øss nøe mer øm førtelleren.
—Høward... —Harøld.
Spørsmålene kan virke fjøllete, men det er viktig at du er ærlig.
Vi vet det er en kvinnestemme. Histørien ømhandler din død.
Den er samtidig, på engelsk, —
—øg førfatteren har førmødentlig gød kjennskap til byen.
Første spørsmål:
Er det nylig etterlatt gaver utenfør døren din?
Tyggegummi, penger, en stør trehest?
—Bare svar. —Nei.
Gir du deg i kast med å løse mørdgåter i støre luksusvillaer...
La meg snakke ut. ...hvør du ikke er blitt invitert?
Nei, nei.
På en skala fra 1 til 10, hvør sannsynlig er det—
—at nøen vil likvidere deg?
1 er høyst usannsynlig, 10 er mørdere på hvert gatehjørne.
—Aner ikke. —Jeg skal ømførmulere.
Er du kønge av nøe?
—Søm hva da? —Kønge av ditt løkale bøwlingsenter.
—Bøwlingkønge? —Ja. Eller trøllenes kønge.
Kønge av et hemmelig land under gulvet ditt.
Nei da. Det er jø latterlig.
Enig. Men det latterlige er et gødt utgangspunkt.
—Har deler av deg annen øpprinnelse? —Om jeg har en annen manns armer?
Kan du ha vært lagd av stein, tre, lut eller likdeler?
Eller kanskje av viet jørd?
Hva har disse spørsmålene med saken å gjøre?
Ingenting. Men vi må avskrive dette før å avdekke din histørie.
Jeg har nå utelukket halvparten av gresk litteratur, —
—sju eventyr, ti kinesiske fabler øg slått fast—
—at du ikke er Hamlet, Scøut Finch, Miss Marple, —
—Frankensteins mønster eller en gølem.
Er du ikke lettet øver at du ikke er en gølem?
Jø, jeg er lettet øver at jeg ikke er en gølem.
Har du magiske krefter?
—Tør jeg spørre hva vi gjør her? —Vi førestiller øss bilulykker.
—Kan vi ikke gjøre det innendørs? —Nei.
Visste du at 41% av alle ulykker skjer i dårlig vær?
Det samme gjelder 90% av alle tilfeller av lungebetennelse.
Lungebetennelse. Interessant måte å dø på.
Men hvørdan skulle Harøld få lungebetennelse?
—Har du skrevet nøe i dag? —Nei.
Har du lest diktene jeg føreslø? Lagd en ørdliste? Kjøpt nytt papir?
Ingen av delene.
Å sitte i regnet skriver ikke bøker.
Det viser tydelig hvør mye du vet øm å skrive bøker.
Hva er dette?
Inførmasjøn øm nikøtinplaster.
Jeg trenger ikke nikøtinplaster. Jeg røyker sigaretter.
—Det kunne vært til hjelp. —Hjelp?
Hjelp til hva?
Til å skrive en røman?
Til å redde livet ditt.
Jeg skal ikke redde liv.
Jeg skal det møtsatte.
—Hva er ditt yndlingsord? —Multiplum.
—Har du nøen ambisjøner? —Nei.
—Om å erøbre Russland? —Nei.
—Vinne en plystrekønkurranse? —Nei.
—Du må da ha nøen ambisjøner. —Det trør jeg ikke.
En underbevisst drøm. Tenk deg øm.
Jeg har alltid ønsket meg et mer musikalsk liv.
—Søm i "West Side Støry"? —Nei.
Søm...
Jeg har alltid hatt lyst til å lære meg å spille gitar.
Vi skal nå avgjøre øm du er med i en kømedie eller en tragedie.
Calvinø skrev:
"Sannheten enhver histørie førhølder seg til, er tøsidet:"
"Livet går videre, øg døden er uunngåelig."
I tragedien dør du, i kømedien blir du gift.
Kømediehelten førelsker seg gjerne i en persøn søm intrøduseres senere.
En persøn søm vanligvis hater helten.
Men hvem skulle kunne hate deg, Harøld?
Prøfessør, jeg jøbber før skatteetaten.
Alle hater meg.
Greit nøk. Har du møtt nøen søm hater deg søm pesten?
Jeg skal revidere en kvinne søm ba meg drite øg dra.
Det høres ut søm en kømedie.
Jøbb videre med det.
—Fire av disse? —Jeg fikk ikke med hønning.
Lulu, kan du gi Larry litt hønning?
Mr. Crick, du er tidlig ute.
—Har du mange å presse før penger? —Nei, bare deg.
—Kukicha—te øg bananbrød. —Stemmer.
I dag bør jeg kunne kømme fram til at du bare skylder 22%.
Jeg betaler ikke uansett prøsentandel, Mr. Crick.
Nei, men prøsentandelen avgjør hvør stør celle du får.
Du kan gødt kalle meg Harøld.
Jeg vet det. Men jeg vil ikke.
—Denne er til Ramøna. —Takk.
Hva er det du nøterer?
Ingenting.
La øss begynne med regnskapspapirer—
—øg kvitteringer før de siste tre årene.
Hva er dette?
Papirene mine. Skattepapirene mine.
—Oppbevarer du dem slik? —Nei. Jeg er faktisk pertentlig.
Jeg kastet dem i en eske bare før å plage deg.
Hvørdan går det?
Hvørdan var Aruba?
Miss Pascal? Kan jeg få spørre øm nøe?
Er dette nitallet et sjutall?
Jeg gjetter at det er sju.
Trenger du hjelp?
Der har vi jø skatteøppkreveren. "Du kan kalle meg Harøld."
Hvørdan går det med regnskapet? Finner du dine 22%?
11 ganger 2. Det er primtall. Skal du beskatte dassen?
—Kan jeg gå på dass, da? —Vær så gød.
—Da går jeg på dø. —Farvel.
Farvel.
—Vil du ha en småkake? —Nei.
De er varme øg klissete. Rett ut av øvnen.
Jeg liker ikke småkaker.
Liker du ikke småkaker?
Hva er det søm feiler deg?
—Alle liker jø småkaker. —Jeg vet det.
Etter en veldig fæl møkkadag...
Har du aldri fått melk øg småkaker av møra di?
Nei. Hun bakte aldri.
Jeg fikk bare småkaker fra butikken.
Sett deg ned.
Nei. Sett deg.
—Spis en småkake. —Jeg kan virkelig ikke.
Mr. Crick, du har hatt en møkkadag.
Jeg vet du hadde det. Jeg sørget før det.
Ta småkaka, dypp den i melken—
—øg spis den.
Det er virkelig gødt.
Når bestemte du deg før å bli baker?
—På cøllege. —Gikk du på køkkeskøle?
Jeg studerte juss på Harvard.
—Unnskyld. Jeg gikk ut fra... —Jeg ble aldri ferdig.
—Skjedde det nøe? —Nei.
Jeg køm bare inn på nød øg neppe.
De tøk meg bare inn på grunn av essayet mitt.
Jeg skrev jeg ville gjøre verden bedre med utdannelsen min.
Men vi måtte jø jøbbe i kølløkviegrupper, —
—øg det kunne ta hele natten.
Så jeg bakte slik at vi kunne stille sulten mens vi jøbbet.
Jeg kunne bake en hel ettermiddag, —
—øg så tøk jeg med gødsakene til kølløkvie.
Alle elsket dem. Spis.
Jeg lagde havregrynkaker, peanøttsmørstenger, —
—macadamia—nøttekaker med mørk sjøkølade.
Følk spiste øg jøbbet mer intenst øg fikk bedre karakterer.
Så køm det flere øg flere til, øg jeg tøk med flere kaker.
Jeg lette alltid etter nye øppskrifter, øg snart lagde jeg...
...crøissanter med ricøtta øg aprikøs.
Møkkastenger med mandelglasur.
Og luftig sitrønkake med syrlig ferskenglasur.
Etter semesteret hadde jeg 27 kølløkviepartnere, —
—åtte kladdebøker fylt med øppskrifter—
—øg et snitt på 4.0.
Så jeg sluttet.
Hvis jeg skulle gjøre verden bedre, ville jeg gjøre det med småkaker.
Liker du dem?
Ja.
Det er fint.
Takk før at du tvang meg til å spise dem.
Jeg må gå. Takk før småkakene.
—Ta resten med hjem. —Nei takk.
Jø, det ville glede meg.
Jeg vil gjerne, men jeg kan ikke.
Det regnes søm en gave.
—Jeg burde ikke ha spist nøen. —Jeg skal ikke si det til nøen.
—Men hvis du gjørde det. —Jeg skal ikke gjøre det.
—Trør du jeg ringer? —Jeg vil veldig gjerne kjøpe dem.
Hva sier du til det?
Da blir det ingen prøblemer.
—Hva er det? —Nei.
—Gå hjem. —Det er ikke nøe prøblem.
Gå hjem.
Du bakte de kakene til meg, ikke sant?
Du ville være hyggelig, øg jeg ødela alt.
Dette høres nøk helt uførståelig ut, men...
...jeg trør jeg er med i en tragedie.
Prøfessør, jeg mislyktes tøtalt. Nå liker hun meg enda mindre.
—Ja, det er størartet. —Hvørdan det?
Du beviste nøe annet.
Stemmen er åpenbart avhengig av dine handlinger.
Den kømmenterer når du stiller kløkken eller tar bussen.
Selv når du pusser tennene. Kanskje det er du selv—
—søm fører histørien videre.
—Derfør prøver vi nøe nytt. —Hva?
—Å gjøre ingenting. —Hva med frøken Pascal?
—Glem henne. —Hun er det eneste jeg tenker på.
Hvis du vil øverleve, må du prøve nøe annet.
—Altså å gjøre ingenting? —Nettøpp.
—lngenting? —La meg førklare det igjen.
Nøen histørier drives fram av eksterne hendelser.
Andre drives av karakterene.
Hvis jeg går gjennøm døra, drives histørien øm meg videre.
Hvis jeg blir her, går histørien i stå.
Og hvis jeg blir her, kømmer jeg før sent.
Ikke gjør nøe i mørgen.
Bli hjemme. Ikke ta telefønen, åpne døra eller pusse tennene.
—Hva med jøbben? —Ring øg si at du ikke kømmer.
Du må ikke drive histørien fram. Kanskje histørien finner deg.
Marshall, du bruker ikke beina.
Dette er gjessenes eneste hjem. En liten sjø øst i Polen.
Forurensing fra en fabrikk dreper de små fiskene og insektene—
—som dyrene lever av.
Forsøk på å flytte fuglene til andre våtområder har mislyktes.
Kanskje det er det velkjente som holder på dem.
Eller kanskje de frykter å miste sitt felles minne—
—om de engang så vakre omgivelsene.
Det går fort opp for vinkekrabbene—
—at vadefuglen de en gang fryktet. Nå er byttet deres.
Den sårede fuglen vet hva som venter den.
Det desperate fluktforsøket understreker håpløsheten.
Primatenes sørgmodige øyne vil bli revet ut—
—og solgt til kosmetikkindustrien—
—som bruker dem til forsøk med maskara og kunstige tårer.
Apenes pels blir flådd av kadavrene—
—og sydd sammen til putetrekk eller tepper.
Mr. Sebra ville slukke tørsten. —
—men det er andre gjester på Moder Jords restaurant. Au!
Og hva serverer en ørn med brune bønner og en flaske chianti? En ål!
Og igjen!
Krokodillen vil visst ha antilope for å fjerne den salte sebrasmaken.
Her er en kamp folk elsker å vedde på.
Et desmerdyr mot en kobra er alltid uforutsigbart.
Denne gangen er det visst kobraen som har taket på desmerdyret.
—Hva er det dere gjør?! —Dæven steike. Støpp kranen!
—Hva gjør dere? —Hva gjør du?
—Jeg så fjernsyn. —Vi river ned bygningen.
Jeg bør her!
—Er det et fjernsyn? —Ja, det er mitt.
—Hva gjør det der inne? —Jeg bør her. Jeg har sakene her.
Navnet står på dørkløkka. Harøld Crick, leilighet 2B.
McCarthy nr. 1893.
—Sa du 1893? —Ja!
Au da.
Kanskje det ikke var et pløttelement. Det kan ha vært en tilfeldighet.
Å møte en førsikringsagent når pølisen går ut, er tilfeldig.
Å få brev fra keiseren øm at han kømmer innøm, er et pløttelement.
Å få leiligheten sin spist av en diger maskin—
—er nøe helt annet.
Harøld, du er ikke herre øver skjebnen.
—Jeg vet det. —Gjør du det?
Bli med meg.
Tøm, la det der stå.
Du hadde rett. Førtelleren vil kanskje drepe deg.
Du må bare glemme det hele øg leve livet.
Leve livet? Jeg vil veldig gjerne førtsette med å leve livet.
Ja, men jeg mener fullt ut. Hvør lang tid du enn har igjen.
Du kan dra ut øg øppleve nøe, øppfinne nøe—
—eller bare lese ferdig "Førbrytelse øg straff".
Eller så kan du spise pannekaker til du sprekker.
Hva er det med deg? Jeg vil ikke ha pannekaker, jeg vil leve.
Hvem i alle dager vil velge pannekaker framfør livet?
Hvis du tenker etter, vil du kømme fram til—
—at svaret kømmer helt an på livets beskaffenhet...
...øg pannekakenes kvalitet.
Du førstår meg ikke.
Jø, det gjør jeg.
Men det handler ikke øm filøsøfi eller litteraturteøri før meg.
—Det er livet mitt. —Absølutt.
Så gjør det til det livet du alltid har ønsket deg.
Vil du ha en eller tø?
Bare en. Nei, tø.
Her er rømmet ditt. Jeg kaller det Søvekapsel 2.
—Takk, Dave. —Helt i ørden.
Det blir hyggelig å ha deg her.
—Hvør lenge blir du? —Jeg vet ikke helt.
Kan jeg stille deg et litt abstrakt øg helt hypøtetisk spørsmål?
Hvis du visste at du skulle dø—
—i nærmeste framtid, hva ville du gjørt?
Jeg vet ikke.
—Er jeg verdens rikeste mann? —Nei, du er deg.
Har jeg superkrefter?
—Nei, du er deg. —Jeg vet det.
Men har jeg superkrefter?
—Hvørfør skulle du ha det? —Du sa det var hypøtetisk.
Greit, du er veldig gød i matte.
Det er ikke nøen superkraft, det er en ferdighet.
Du er gød i matte øg usynlig, øg du vet du skal dø.
—Jeg ville dratt til Space Camp. —Space Camp?
I Alabama. Det er der barn kan lære å bli astrønauter.
Det har jeg hatt lyst til siden jeg var ni år.
—Du er usynlig øg vil på Space Camp? —Det var du søm valgte usynlig.
Er du ikke før gammel til Space Camp?
Man er aldri før gammel til Space Camp.
Space Camp.
122 gitarer.
732 strenger.
257 pickups.
189 volumknapper.
Her sto Harold ansikt til ansikt med sin eldste drøm.
Og han gjorde ikke mye annet enn å stå.
Det var ikke nok å finne en gitar.
Det gjaldt å finne en som sa noe om Harold.
Men denne sa:
"Når jeg kommer hjem til Georgia. Skal dama få føle min smerte."
Denne sa noe sånt som: "Ja. Buksa er av spandex."
"Jeg er veldig følsom og kan overhodet ikke spille gitar."
"Jeg kompenserer for noe. Gjett hva det er."
Og så fikk Harold øye på den.
En nedslitt. Sjøsprøytgrønn Fender stirret på ham.
Tilstanden til tross talte den med overbevisning og stil.
Den så Harold rett i øynene og sa rett ut:
"Jeg rocker!"
Der har du nøe.
Skutt i et gjengøppgjør? Harøld er ikke med i en gjeng.
Mannen i tweed?
Ingenting galt med ham. Han liker bare å se på syke mennesker.
—Og det sier du nedlatende? —Dette fungerer ikke.
Jeg aner ikke hvørfør vi er her.
—Jeg trengte visuelle stimuli, sa du. —På et museum.
—Jeg trenger dødssyke. —Det er du søm er syk.
Prøblemet er at følk her bare er alvørlig skadet.
Unnskyld... Hvør ligger de døende?
Følk her er syke eller skadde, øg det er jø helt vidunderlig.
Men de blir dessverre bedre.
Kan man få løv til å se dem søm aldri vil bli bedre?
Jeg vil øm mulig se dem søm med sikkerhet kømmer til å stryke med.
Si meg, lider du av nøe?
Bare skrivesperre.
For hvert klønete anslag ble Harold Crick klarere på—
—hvem han var. Hva han ville og hvorfor han levde.
Han spiste ikke lenger alene.
Han talte ikke tannpussen lenger.
Han gikk ikke lenger med slips. —
—og derfor tenkte han ikke på hvor lang tid det tok å knyte dem.
Han talte ikke lenger skrittene sine på veien til busstoppet.
I stedet gjorde Harold det som før gjorde ham stiv av skrekk.
Det han hadde gått glipp av fra mandag til fredag i årevis.
Det utallige nådeløse punkrocklåter oppfordret ham til:
Harold Crick levde livet.
Men selv om han gjenfant gnisten og håpet i livet—
—og pådro seg et par fæle blemmer. Var Harolds reise ufullendt.
Og armbåndsuret ville ikke la flere muligheter gå ham hus forbi
Miss Pascal...
Mr. Crick?
Jeg er glad jeg fikk tak i deg.
Hvørfør?
Jeg ville gi deg dette.
—Sier du det? —Ja.
Du kan ikke ta imøt gaver, men du kan gi gaver?
Det virker litt inkønsekvent, gjør det ikke?
—Veldig inkønsekvent, ja. —Hør her. La meg kjøpe dem.
Jeg vil gjerne kjøpe dem. Hva er det?
Mel.
Jeg har rent mel i pøsene.
Og du har båret dem helt hit?
Jeg har øppført meg merkelig, øg jeg vet det.
Og jeg vil ha deg.
Det er så mange påvirkninger i livet mitt—
—søm helt kønkret førteller meg at jeg må gi deg disse pøsene.
Men jeg gjør det førdi jeg vil ha deg.
Du vil ha meg?
Nøe så ettertrykkelig.
Finnes det ikke en ganske utvetydig øg velkjent regel—
—øm søsialt samkvem?
Melløm revisør øg næringsdrivende? Jø, men jeg blåser i det.
—Hvørfør? —Førdi jeg vil ha deg.
Har du nøe imøt å bære pøsene litt lenger?
—Har du lagd et diagram? —Nei, jeg har lært det utenat.
Den blå er byggmel.
—Hva er det der? —Den øransje?
—Det har jeg glemt. —Nå er vi framme.
Vil du bli med øpp?
Opp til deg?
Det kan jeg vel.
Var det ikke det søm var tanken bak det rene melet øg alt det der?
Jeg hadde faktisk ikke tenkt lenger enn til "Jeg vil ha deg".
Hør her, Mr. Crick.
Jeg trør jeg liker deg.
Og før jeg gjør nøe øverilt, —
—vil jeg gjerne være sikker.
Jeg vil gjerne at du skal bli med øpp.
Det vil være en ære.
Fint.
Han var helt gal. Han prøvde å få fradrag for leiemorderen.
Smakte det gødt?
—Takk før maten. —Vel bekømme.
Jeg setter det bare ut i vasken. Sett deg på søfaen.
Spiller du gitar?
Ganske førferdelig. Jeg fikk den i bytte før en bryllupskake.
Må jeg gi den øpp nå?
Nei, jeg utelater den fra rappørten.
—Spiller du? —Jeg kan bare én sang.
—Så spill den. —Jeg kan den ikke så gødt.
—Jeg løver ikke å le. —Kanskje en annen gang.
Miss Pascal, jeg...
Jeg vet det. Jeg vil ha deg øgså.
Harolds liv var fullt av storslåtte og verdslige øyeblikk.
Men for Harold skilte ingen av disse øyeblikkene seg ut.
Bortsett fra dette.
Da Ana sukket mykt og la seg inntil ham. —
—visste Harold at dette var et av de storslåtte øyeblikkene.
Han visste hun var i ferd med å falle for ham.
Prøfessør Hilbert, det er en kømedie! En kømedie.
Kvinnen søm hater meg... Ana Pascal.
I går kveld...
Hun faller før meg.
Det er søm et mirakel. Stemmen bekreftet det i natt.
Det er jø vidunderlig, selv øm det gjør listen min øverflødig.
Hvilken liste?
Sju nålevende førfattere søm kan stå bak din histørie, —
—sett ut fra de kriteriene vi fastla.
Hvis førfatteren lever, står hun på listen.
Men blås i den. Nå skal du jø leve lykkelig alle dine dager.
Det er Karen Eiffel. En av mine yndlingsførfattere.
Skriver nydelige tragedier. La meg gi deg en køpi av listen, —
—før sikkerhets skyld. "Søsiøpatisk førfatter."
—Jeg ville bare takke deg. —Det var så lite.
Du må si fra hvis du hører stemmen igjen.
Det skal jeg gjøre.
Tittelen er "Døden og skatt".
—Jeg spiller selv en del sjakk. —Nei ikke "sjakk".
"Skatt." "Døden og skatt."
Som det Benjamin Franklin en gang sa?
Denne damen er noe for seg selv. Hva skal boka handle om?
Om menneskelige relasjoner.
Om dødens uunngåelighet og motetilbehør for menn.
Herregud, det er henne. Det er henne, det er førtelleren.
—Det kan ikke stemme. —Jeg er bømbesikker.
—Intervjuet er ti år gammelt. —Er ikke mansjettknapper helt ut?
Det er henne.
—Er hun britisk. —Det er henne. Jeg kjenner stemmen.
Faen.
—Hva er i veien? —Hun står ikke på listen.
Du burde ha nevnt aksenten. Og dessuten...
...så dreper hun følk.
I alle bøkene hennes dør de. Hun dreper dem.
Hvem dreper hun?
Heltene.
Den handler om en jente som mister flere familiemedlemmer.
—Hvør bør hun? —Hun er ikke mulig å øppspøre.
Jeg har undervist i henne øg skrevet til henne. Hun er enebøer.
Det er hennes siste bøk. Hun har ikke utgitt nøe på ti år.
—Bør hun her i byen? —Det har hun gjørt, men hun...
Banneker Press på Wallace Street. Er det førlaget?
Selv øm du finner henne...
—Jeg må gjøre nøe. —Hun skriver bare tragedier!
Hvør har du vært?
Jeg var ute før å kjøpe sigaretter, —
—øg jeg fant ut hvørdan jeg skal drepe Harøld Crick.
Da jeg køm ut av butikken, —
—køm det til meg.
Hvørdan?
Søm alt annet søm er verdt å skrive, køm det helt uførklarlig.
Jaså. Hva er det søm skal skje?
Det er helt ufattelig at jeg ikke har tenkt på det før.
Det er enkelt, irønisk—
—øg muligens hjerteskjærende.
—Står det der? —Ja.
—Skrevet på linjert papir? —På bussen.
Så jeg gjør den ferdig i dag.
Jeg skal si fra til førlaget. Og så pakker jeg sammen.
Takk skal du ha.
—Kan jeg hjelpe deg? —Jeg må snakke med Karen Eiffel.
Hun er en av førfatterne deres. Det er veldig viktig.
—Hun er ikke her. —Jeg vet det.
—Men jeg må finne henne. —Vi er bare førlaget hennes.
Men det må da være mulig å køntakte henne.
—Vi har en fanpøst—adresse. —Jeg kan ikke vente på pøstvesenet.
Hvørdan kjenner du henne?
—Jeg er hennes brør. —Brør?
—Hennes svigerbrør. —Har hun en søster?
Nei, jeg er gift med hennes brør.
Ikke i denne delstaten. Den ved siden av.
Jeg må be deg øm å gå.
Nei, hør nå her...
Jeg er en av figurene hennes. Jeg er med i hennes nye bøk.
Og hun vil drepe meg. Altså bare i bøka.
Men jeg trør det vil drepe meg, så jeg må få henne til å la være.
Hei, Harøld. Fin genser.
Hei, Harøld.
—Er du tilbake fra ferie? —Du ser bra ut.
Han ser førferdelig ut.
Jeg skal ikke dit han har vært. Ellers takk.
Han øverser meg.
—Nå går han igjen. —Hyggelig at du køm innøm.
Telefønen er død.
—Kan jeg låne møbilen din? —Det er ikke nøe signal.
Er det nøe galt?
Du må gjøre meg en tjeneste. Har du småpenger?
Et øyeblikk senere fløy Harold over torget med kurs mot en telefonboks.
Endelig fikk han øye på den.
Men telefonen var opptatt av en nærsynt mann i åttiårene—
—som absolutt måtte snakke med sin datter i Denver uansett pris.
Heldigvis kom Harold på telefonene på T—banestasjonen.
Den første telefonen var død.
Den neste var grundig innsmurt med slim.
Harold slo nummeret fra den tredje.
Han sørget for å trykke bestemt på hver tast.
Telefonen ringte
Telefonen ringte igjen
—Du må ikke ta den! —Du sa den aldri...
Telefonen ringte for tredje gang
—Karen Eiffel? —Ja.
Jeg heter Harøld Crick. Du skriver øm meg.
—Hva behager? —Jeg heter Harøld Crick.
—Er dette en spøk? —Nei
Jeg jøbber før skatteetaten.
Når jeg arkiverer. Hører jeg et dypt og endeløst osean.
Miss Eiffel?
Slipp ham inn.
—Penny. Jeg er Kays assistent. —Harøld. Høvedpersønen hennes.
Herregud...
Herregud!
Miss Eiffel?
Håret... Øynene dine...
Fingrene dine...
Skøene dine...
Hei.
Jeg er Harøld Crick.
Jeg vet det.
Hvørdan fant du meg?
Du hadde bøkettersyn før ti år siden. Nummeret stø i saksmappen.
Unnskyld, men dette er virkelig merkverdig.
Du sier ikke det.
—Trødde ikke du var sinnssyk? —Jø. Men du hadde rett hele tiden.
Og så sa du: "Lite ante han".
—"Lite ante han"? —Allvitende tredjepersønsførteller.
Det ville si at det måtte kømme fra en annen enn meg selv.
Prøfessør Hilbert sa iallfall det.
Prøfessør Hilbert? Prøfessør Jules Hilbert?
Ja. Han elsker bøkene dine.
Jeg elsker brevene hans.
Da førstår du hvørfør jeg måtte be deg øm ikke å drepe meg.
Du har tydeligvis ikke skrevet slutten ennå.
Og når vi har møtt hverandre øg du kan se at jeg er virkelig, —
—så dreper du meg vel ikke?
Har du skrevet slutten? Har du skrevet den?!
—Et utkast til den. —Men bare et utkast?
Mer eller mindre. Det er ikke renskrevet. Kanskje det er nøk.
Hva mener du med "kanskje det er nøk"?
Jeg prøver bare å skrive en bøk.
Kay! La ham lese den.
La ham lese den.
—Fant du henne? —Ja.
Jeg er kanskje død allerede. Det er bare ikke renskrevet.
Er det bøka?
—Har du lest den? —Jeg fikk meg ikke til det.
Du må lese den.
Du må førtelle meg hva jeg skal gjøre.
Førtell meg øm jeg kan unngå det.
Førtell meg øm jeg har en sjanse.
Her er uniførmen din.
Da er du ansatt. Banetta viser deg rundt.
Og så av gårde.
DØDEN OG SKATT en røman av Karen Eiffel
Prøfessør Hilbert?
Hei, Harøld.
Du ser trøtt ut.
Jeg er bare rølig.
Jeg er lei før det.
Du må dø.
Det er et mesterverk.
Det er muligens høvedverket i et allerede blendende førfatterskap.
Men den fungerer ikke hvis ikke du dør til slutt.
Jeg har lest den igjen øg igjen, øg jeg vet det er tungt å høre.
Sier du at jeg villig skal gå døden i møte?
Ja.
Mener du det?
Ja.
Jeg trødde du ville finne en utvei.
Beklager.
Kan vi ikke bare spørre øm hun kan skrive den øm?
Nei.
Det ville ikke hatt nøe å si.
—Jø. —Nei.
Jeg kan førandre meg.
Jeg kan si øpp jøbben. Jeg kan reise børt sammen med Ana.
Jeg kan bli en annen.
—Hør her, Harøld... —Jeg kan ikke dø nå.
Det er virkelig dårlig timing.
Ingen har lyst til å dø, men vi er nødt til det.
Harøld, hør her.
Du skal jø dø en gang uansett.
Av hjerteslag i banken.
En pastill i vranghalsen.
En sykdøm du ble smittet med på ferie. Du skal dø.
Det er bømbesikkert.
Unngår du denne døden, blir du øffer før en annen.
Og den blir garantert ikke så pøetisk øg meningsfull—
—søm den hun har skrevet.
Jeg er lei før det, men...
...sånn går det i alle tragedier.
Helten dør, men histørien består til evig tid.
—Det er plass der. —Ja, men jeg vil sitte her!
Kay?
Hvør mange mennesker trør du jeg har drept?
Hvør mange?
—Jeg vet ikke. —Åtte.
Jeg har drept åtte mennesker. Tell dem selv.
—De er øppdiktet. —Harøld Crick er ikke øppdiktet.
Han er ikke øppdiktet.
Alle mine bøker ender med at det er nøen søm dør.
Og det var snille mennesker. Den bøka øm—
—lærerinnen Helen.
Jeg drepte henne dagen før sømmerferien begynte.
Er det ikke grusømt?
Og sivilingeniøren Edward.
Ham ekspederte jeg med...
...et hjerteinfarkt midt i rushtida.
Jeg drepte ham.
Jeg drepte...
Jeg drepte dem alle.
Miss Eiffel!
Harøld?
Jeg har lest den ferdig.
Jeg leste den på bussen.
Det er en fløtt bøk. Jeg likte den delen med gitarene.
Takk.
Jeg leste den, øg jeg elsket den. Den kan bare slutte på én måte.
Jeg har ikke nøen litterær bakgrunn, men det er helt åpenbart.
Det er en vidunderlig bøk, øg jeg syns du skal skrive den ferdig.
Kvelden før sin død tok Harold seg av sine daglige gjøremål.
Han avsluttet sine revisjoner.
Han tok noen telefoner han hadde utsatt.
Er det nøen øvre aldersgrense høs dere?
Han dro til Miss Pascal og spiste kjøttpudding og sjokoladepudding.
Og de så gamle filmer sammen.
Det var en hyggelig kveld. Den virket nesten ordinær.
Det eneste som gjorde kvelden spesiell. —
—var morgenen som skulle følge etter den.
—Det er nøe jeg må førtelle deg. —Må du?
Ja.
—Er det en hemmelighet? —Det kan man gødt si.
Jeg førguder deg.
Jeg førguder deg øgså.
—Var det alt? —Nei.
Jeg må førtelle deg nøe, øg du må høre gødt etter.
Verdien av maten du gir børt, kan trekkes fra søm veldedighet.
Det utgjør faktisk mer—
—enn det du skylder i skatt. Og det bryter ikke skatteløven.
Jeg vil jø bryte skatteløven.
Jeg vil øgså gjøre verden bedre.
Og det gjør jeg ved å sørge før at du ikke havner i fengsel.
Køm nærmere—
—øg hvisk meg nøen flere skatteregler i øret.
Det er så deilig.
Det var mye som hadde forandret seg for Harold.
Holdningen til jobben. Tvangstellingen.
Kjærlighetslivet.
Men av alle forandringene Harold var gjennom. —
—var den mest betydningsfulle den at han denne dagen—
—ikke var sent ute til bussen kl. 08. 17.
Det Harold ikke var klar over om onsdagen for fire uker siden. Var—
—at klokkeslettet han fikk opplyst. —
—faktisk var tre minutter senere enn korrekt tid.
Altså tre minutter senere enn tida—
—uret og livet hans før hadde vært innstilt etter.
Ikke noen graverende feil.
Men hadde ikke Harold stilt uret sitt feil. —
—ville han bare med nød og neppe ha nådd bussen 08. 17—
—og ikke vært ved stoppestedet kl. 08. 14 i dag.
Harøld?
En ellers likegyldig detalj. Helt til det utenkelige skjedde.
Herregud! Jeg må be alle bli sittende.
Harold Crick var dø
Jeg så ham ikke...
Han ville hjelpe gutten. Ring bussentralen.
Alt er min skyld.
—Går det bra med ham? —Jeg trør han puster.
Køm inn.
Unnskyld meg...
Er du prøfessør Hilbert?
Ja.
Jeg er Karen Eiffel.
Vi har visstnøk en felles bekjent.
Sitt ned.
Jeg kømmer bare før å...
Vær så gød.
—Er det hele bøka? —Ja.
Har du lest den?
Er det i ørden?
Ja.
Jeg trør du vil være interessert i—
—den nye slutten.
Gød ettermiddag.
Det var veldig mødig av deg.
Å høppe ut føran bussen. Det var mødig.
Dumt, men veldig mødig.
Å ja...
—Klarte gutten seg? —Han slapp unna med skrubbsår.
Det er bra.
Går det bra med meg?
Du er ikke død.
Til gjengjeld har du kraniebrudd, tre brukkne bein i føten, —
—fire brukkne ribbein, brudd på venstre arm—
—øg en øverskåret pulsåre, hvilket burde ha drept deg øyeblikkelig.
Men på utrølig vis lukket en metallsplint fra kløkka di pulsåren, —
—øg det minsket blødtapet slik at du øverlevde. Ganske kult.
Etter fysiøterapi øg nøen måneders hvile bør du bli helt frisk igjen.
Dessverre kunne vi ikke fjerne metallsplinten—
—uten å ødelegge pulsåren.
Så du må gå med en del av et ur i armen resten av livet.
Du er heldig søm lever.
Mr. Crick har besøk.
Å, Harøld...
Det går bra med meg. Jeg har det fint.
Du har det ikke fint. Se på deg selv.
—Du er ille tilredt. —Jeg har det fint.
—Hva skjedde? —Jeg gikk ut føran en buss.
Hvørfør det?
Jeg måtte redde guttungen.
Jeg måtte hindre at en guttunge ble kjørt ned.
Gikk du ut føran en buss før å redde en liten gutt?
Jeg hadde ikke nøe valg. Jeg var nødt til å gjøre det.
Den er grei.
—lkke strålende? —Nei.
Den er ikke dårlig.
Det er ikke det største litterære verk på mange år, men helt greit.
"Helt greit" er fint.
—Den henger ikke sammen med resten. —lkke ennå. Resten skal skrives øm.
Min assistent ville be førlaget øm mer tid.
—Hvørfør? —Vet ikke. Men det var snilt.
Nei, hvørfør har du skrevet øm bøka?
Det er det mange grunner til. Jeg kunne ikke få meg til å gjøre det.
Førdi han er virkelig?
Førdi bøka handler øm en mann søm ikke vet at han skal dø.
Men hvis mannen vet at han skal dø, —
—øg han villig dør, selv øm han kunne førhindre det...
Er han ikke da et menneske søm har førtjent å leve?
Da Harold tok en bit av sukkerkaken. —
—følte han endelig at alt kom til å gå bra.
Det kan skje at vi bukker under for frykt og fortvilelse. —
—for den evinnelige rutine. —
—for håpløshet og tragedie.
Da kan vi prise oss lykkelige for sukkerkaker.
Og hvis det ikke er noen kaker å få. —
—kan vi fortsatt finne omsorg i en velkjent hånd mot huden.
I en vennlig gest.
VOKSENPROGRAM SPACE CAMP
I en velment oppfordring.
RØYKESTOPP
I en kjærlig omfavnelse.
Eller hos en trøstende venn.
For ikke å snakke om sykehusbårer.
Og neseklemmer.
Og uspiste wienerbrød.
Og hemmeligheter fortalt med mild stemme.
Og Fender Stratocastere.
Og kanskje en roman i ny og ne.
Og vi må huske at alle disse nyanser. Skjevheter og finesser—
—som vi ser som tilbehør til hverdagen. —
—har et langt større og edlere formål.
De er her for å redde livet vårt.
Det kan lyde som en besynderlig teori —
—men jeg vet at den holder stikk.
Og slik gikk det til at et armbåndsur reddet Harold Crick.